מספר פנימי: 540308
הכנסת התשע-עשרה

יוזמים:      חברי הכנסת	עדי קול
					יריב לוין
					קארין אלהרר
					אלעזר שטרן	

				פ/2019/19			

הצעת חוק בתי המשפט (תיקון – סמכות עניינית בתביעות כרוכות), התשע"ד–2013

תיקון סעיף 40	1.	בחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד–1984 (להלן – החוק העיקרי), בסעיף 40, אחרי פסקה (3) יבוא:  	
		"(3א)	תביעה בענייני מקרקעין או שווי, הכרוכה בתביעה בענייני מקרקעין או שווי שהיא בסמכות בית המשפט המחוזי לפי פסקה (1), אף אם סכום התביעה או שווי נושא התביעה אינו עולה על הסכום כאמור בסעיף 51(א)(2) או שענייני המקרקעין הם מן המנויים בסעיף 51(א)(3)."	
תיקון סעיף 51	2.	בסעיף 51(א)(4) לחוק העיקרי, אחרי "שהן נובעות מאותן הנסיבות, יהיה" יבוא "עניינו או", ובמקום הסיפה החל במילים "היתה התביעה שכנגד עניין כלכלי" יבוא "ראה בית המשפט כי חלקה של התביעה שכנגד משמעותי, רשאי הוא להעביר את התביעות לבית המשפט שהיה מוסמך לדון בתביעה שכנגד". 	

דברי הסבר
חוק בתי המשפט הוא המסדיר את הסמכות העניינית להגשת תביעות בבתי המשפט השונים. ישנה חלוקה ברורה בין בית משפט השלום למחוזי במקרים בהם מדובר בתביעות מקרקעין או בתביעות שווי. ברם, קיימת לקונה בחוק היוצרת מצב אבסורדי, בו, ייתכן מצב ששני בתי משפט שונים ידונו באותו סיפור דברים בשל כך שנתבעות שתי עילות שונות, האחת מקרקעין והשנייה תביעה כספית.  כפועל יוצא מכך, תיתכן תוצאה שונה בכל בית משפט על אף שמדובר באותו סיפור דברים. בפסק דין מן העת האחרונה (רע"א 3749/12 ששון בר-עוז ואח' נ' דניאל סטר ואח') עמדו על פיצול בעייתי זה, שופטי בית-המשפט העליון סולברג והנשיא גרוניס שאמר: "אין צורך להכביר מילים אודות הבעייתיות הרבה הנובעת מחלוקת הסמכויות המתוארת לעיל. כבר לפני כשלושים שנים, קרא ממלא מקום הנשיא מ' שמגר למחוקק לתקן את הפיצול בסמכויות ערכאות השיפוט בתביעות העוסקות במקרקעין... למרבה הצער, המחוקק טרם שעה לקריאה זו ונותרנו אף היום במצב בו מתקיים פיצול בחלוקת הסמכויות, הגורר אחריו, מטבע הדברים, ניצול לא יעיל של משאבים שיפוטיים יקרי ערך... הטיפוס הראשון של המקרים, הוא מקום בו עותר התובע לסעד כספי בנוסף לסעד במקרקעין שאינו כספי, כאשר כל אחד מהסעדים נמצא בסמכותו העניינית של בית משפט אחר. כך, לדוגמה, כאשר בכתב התביעה עותר התובע לסעד בענייני מקרקעין הנמצא בסמכותו של בית המשפט המחוזי (למשל, אכיפת חוזה מכר מקרקעין), וכן לסעד כספי בסכום שנופל תחת סמכותו העניינית של בית משפט השלום (פיצוי הנמוך מ-2.5 מיליון שקלים חדשים). ברי, כי אין מדובר בדוגמה דמיונית, שכן בהחלט ניתן להעלות על הדעת מקרים בהם יטען התובע, בגדר אותו הליך, כי יש לאכוף הסכם מכר שנכרת עמו כרוכש המקרקעין, וכי יש לפצותו, כמו כן, על הנזקים שנגרמו לו בשל הפרת ההסכם". במקרים המתוארים, ובכאלה נוספים דוגמתם, אין מנוס מפיצול הדיון, היינו "אין לתובע ברירה אלא לפצל את תביעתו ולהגיש מקצתה בבית-משפט אחד ומקצתה בבית-משפט אחר".
בעיה נוספת הנגזרת מן הקודמת צצה במקרים בהם קיימת סמכות לבית משפט השלום בעניין מקרקעין או שווי אך מוגשת תביעה שכנגד הנוגעת לעניין אחר. למשל, בבית משפט השלום הוגשה תביעת מקרקעין לפי סמכותו העניינית אך התביעה שכנגד היא על סכום העולה על 2.5 מיליון שקלים חדשים. במקרים מעין אלו, החוק אינו מאפשר תביעה אחת אלא מחייב פיצול אף אם מדובר באותו נושא ואותן נסיבות. לכן, מוצע, בדומה לקבוע בעניין כלכלי – לקבוע כי בית משפט השלום יהיה מוסמך לדון בתביעה שכנגד גם אם אינה בסמכותו העניינית. יחד עם זאת הוא רשאי יהיה להעבירה לבית המשפט המחוזי אם חלקו של העניין המתברר בתביעה שכנגד הוא המשמעותי.
מוצע אם כן לתקן את הסעיפים העוסקים בסוגיה זו ולאפשר תביעה אחת מאוחדת אשר תמנע סתירות בין בתי המשפט השונים ותוביל ליעילות דיונית ולניצול נכון וראוי יותר של הזמן השיפוטי היקר.  

---------------------------------
הוגשה ליו"ר הכנסת והסגנים
והונחה על שולחן הכנסת ביום
כ"ז בטבת התשע"ד – 30.12.13